Bejegyzésem elindítója, egy beszélgetések során gyakran
felmerülő elmélet, mely szerint a gyerekek „barbárok”, mely „ténynek” számos kollégám
szerint Golding Legyek ura című regénye lenne a bizonyítéka. „Valós problémát
mutat be a mű!” – szól újra és újra indoklásuk. Ez utóbbi gondolatot én sem
vonom kétségbe, de semmiképp sem a gyerekeket azonosítanám a „barbár” jelzővel.
Nézzük meg, mit mondhat nekünk a könyv a gyerekekről és a felnőttekről.
A felnőttek
A műnek keretet adnak egyrészt az erőszak kellékeivel
felvértezett felnőttek (férfiak), másrészt a háború és embervadászat. A regény
elején a háború poklából „kimenekített” gyerekek (fiúk), a szigeten maguk is
megteremtik a felnőtt embervadászat (háború) „kicsinyített mását”.
A gyerekek gépe lezuhant, de nem valamilyen titokzatos meghibásodás
miatt, hanem: „a repülőgépet lelőtték és
kigyulladt”. (36.o.) Utalásokból tudhatjuk csak meg, hogy a hátrahagyott
felnőttvilágban háború tombol. A repülőtér, ahonnan elindultak, megsemmisült: „Nem hallottad, mit mondott a pilóta? Az atombombáról
tudniillik. Azok mind meghaltak.” (12.o.)
Az
utolsó fejezetben már megjelenik a felnőtt:
„A homokban egy tengerésztiszt állt, meghökkenve, gyanakodva nézett le Ralphra.
Háta mögött nagy csónak látszott, orrával a parton, két matróz állt mellette,
egy harmadik a csónak tatján géppisztolyt tartott.” (229.o.)
Mit
tesz az a géppisztolyos felnőtt, mikor sírni kezdenek a megtalált, elgyötört gyerekek?
Talán az együttérzéstől űzve átöleli, vagy legalább megpróbálja vigasztalni
őket?: „A
tisztet megindította s meg is zavarta kissé a gyerekek sírása. Elfordult, időt
akart nekik adni, hogy összeszedjék magukat. Szemét a távolban horgonyzó,
kecses formájú cirkálón pihentette, és várt.” (230.) Elfordult és várt..., de nem azért, hogy a gyerekeknek időt hagyjon, inkább azért, mert nem tudott mit kezdeni a helyzettel, nem tudott vigaszt és együttérzést adni.
És végül, a
felnőtt, akire mind olyan büszkék vagyunk, fegyverrel a kezében, a traumatizált
fiúk viselkedése fölött ítélkezik: „Azt
gondoltam volna – mondta a tiszt, az elkövetkező nyomozás lehetőségein tűnődve –,
azt gondoltam volna, hogy egy csomó angol gyerek… valamennyien angolok vagytok,
ugye?... jobb teljesítményre képes, már úgy értem…” (230.o.)
A „nagyok”
A cselekmény elején a cél egyértelműen megvan, minden gyerek szeretne hazajutni, de ennek
érdekében a többség nem tesz semmit. Nem építik fel a kunyhókat, amiben pedig
többször is megállapodnak: „S minduntalan
meglógnak. Emlékszel még a gyűlésre? Ott mindenki megfogadta, hogy addig nem
nyugszik, akármilyen kemény munkába kerül is, amíg a kunyhók fel nem épülnek.” (54.o.) A jelzőtüzet is meggyújtják ugyan, de hagyják elaludni, vagy
felgyújtják az erdőt.
Jack
és Roger, kórustagok, a tekintélyelvű otthoni világot képviselik. Vasfegyelmet
hoznak magukkal, még a rekkenő hőségben sem veszik le köpenyüket (23.o.). Mégsem
ők azok, akik visszatartják a gyerekeket a kegyetlenkedéstől, sőt
hatalomvágytól fűtve épp ők viszik bele a társaikat. A két civilizált angol
ifjú, az erőszak és a kegyetlenkedés megtestesítőjévé válik a szigeten. Ralph bátor,
határozott egyéniség, felelősséget érez és vállal
az egész csoportért. A nagyobb fiúk közül ő kezd el sírni,
de ő is csak a regény végén: „Könnyek buggyantak ki {Ralph} a szeméből,
zokogás rázta. Amióta a szigeten van, most először engedte el magát, testét
vadul facsarták a fájdalom görcsei.” (230.) De ő is kicsúfolja barátját, Röfit (9.o.). Röfi talán a
legkomolyabb és a legérettebb a nagyok közül, de önállótlan és bátortalan,
mindig Ralph mögé bújuk (14.o., 20.o., 199-201.o.). Simon annak ellenére, hogy Ralphnal
és Jacknél gyengébb fizikumú (24-25.o.), mégis részt vesz az első expedición
(24. o.); kiáll Röfi mellett (45.o.); kunyhót épít (54.o.); leszedi a kisebb gyerekek
számára elérhetetlen gyümölcsöt, és a legszebbeket adja oda nekik (61.o.); saját
húsadagját Röfinek adja (82.o). Simon az egyetlen pozitív hős a nagyok között, mégsem jut át a felnőttkorba...
Az „apróságok”
A nagyokkal ellentétben
a kicsiket nem érdekelte a hatalom, egyikük sem akart vezér lenni. Nem akartak
többet, mint amit a helyzet nyújtani tudott nekik. Napjaik teljes egészét
kitette az evés, alvás és a játék: “Az egyértelműen “aprók”,
nagyjából hatévesek, teljesen külön életet éltek a nagyoknál semmivel sem
kisebb indulatos buzgalommal (…) Evésen, alváson kívül sok idejük maradt még
játékra is, tárgytalan, mindennapi játékokra a fehér homokban, a ragyogó víz
partján”. A rugalmasság és
alkalmazkodás magas foka jellemezte őket, élelmet is tudtak szerezni maguknak,
sőt az éretlen gyümölcs okozta kellemetlenséghez, a fájdalomhoz is hozzá tudtak
szokni: „…gyümölcsöt szedtek, ahol elérték, s nem nagyon nézték sem
érettségét, sem minőségét. Már megszokták, hogy fáj a gyomruk, s időnként
krónikus hasmenésük van.”. A félelem
sem fordította őket egymás ellen, nem hagyták cserben egymást: „sötétben
megnevezhetetlen ijedelmek gyötörték őket, és szorosan egymáshoz bújtak.”. Akaratlanul is képesek voltak a trauma és
a fájdalmas lelki élmények hatását tompítani, talán a játék, az összekapaszkodás és a sírás öngyógyító
erejével:
„álmodnak és kiabálnak álmukban (93.o.), (…) az apróságok, akik már beteltek a mulatsággal, leváltak, hangosan sírva
a kunyhók felé botladoztak, (105.o.) „sokkal kevesebbet sírtak anyjuk után, mint
ahogy várni lehetett volna...”. Az „apróságok” elfogadták a vezetést:
„kagyló hívásának mindig engedelmeskedtek (…)” és az együttműködőbb,
toleránsabb Ralphot tekintették vezetőnek, nem a hatalmaskodó Jacket: „(...)
részben Ralph miatt, aki elég nagy volt ahhoz, hogy összekötő kapocsként
szolgáljon a felnőttek tekintélyéhez.”. Engedelmeskedtek az idősebbeknek,
ennek ellenére mégsem azonosíthatjuk őket a nagyobbakkal. A két csoport
(”nagyok” és „apróságok”) külön világot képvisel: „egyébként ritkán
közösködtek a “nagyokkal”, s érzelmileg is, testileg is külön életet éltek. (65.o.). Végül mikor a Legyek ura Simont fenyegeti, a felsorolt nevek mind
a nagyok nevei, „apróságok” nincsenek a gyilkosok között: "– Különben – folytatta a Legyek Ura –,
különben végzünk veled. Érted? Jack és Roger és Maurice és Róbert és Bili és
Röfi és Ralph.”.
A felnőttek között, még utalásokban sem találunk pozitív karaktert.
Ezzel szemben a nagyobb fiúk között Simon egyértelműen az. Ralph és Röfi pedig
hibáik ellenére, végsőkig kiállnak Jack és csapata ellen. Az „apróságok” között
azonban nem találunk negatív szereplőt. A cselekménynek nem irányítói, csak
elszenvedői, a fejük fölött történnek az események.
Érdemes végiggondolni, hogy a tekintélyelvű társadalomban nevelkedett
gyerekektől elvárható-e, hogy saját élmény híján demokratikus, toleráns
közösséget alakítsanak ki és működtessenek? Elvárható-e, hogy a világháború
mintájával szolgáló felnőtt társadalom gyermekei, nézeteltéréseiket békés
eszközökkel oldják meg. És ha a gyerekek lemásolják a felnőtt világ nyújtotta
mintákat, akkor a mintát adó személy azért fogja elítélni, barbárnak kikiáltani
„tanítványát”, mert azt teszi, amit megtanított neki. Számomra a könyv mondanivalója inkább a következő: óvjuk a gyerekeket attól, hogy a magunk képére formáljuk őket. Pontosabban, vizsgáljuk meg magunkat, mielőtt a gyerekeink felett ítélkezünk.
Irodalom: Golding, William (1966): A Legyek Ura. Európa
Könyvkiadó. Budapest
Nagyon jó írás. Éppen egy beadandóhoz kerestem segítségként elemzéseket erről a könyvről, de végül kicsit itt is ragadtam, tetszett. Korrekt iromány. :)
VálaszTörlésPicit felidéződtek bennem gimnazista éveim, mikor még ezt tanultuk. :)